Vi klatrer, fordi det er sjovt. Stort set var det sjovt.
Det var det, vi gjorde, og vi var temmelig anarkistiske og uansvarlige.
Vi blæste på alt.
Vi ville klatre. Og det var sjovt. Rigtig sjovt.
Af og til gik det helt galt. Så var det ikke sjovt.
I 1985 rejste to venner, Joe Simpson og Simon Yates, -
- til en fjern afkrog af Peru.
For de ærgerrige bjergbestigere var målet at bestige vestsiden -
- af det berygtede, 6400 m høje Siula Grande.
Deres historie er i dag en af bjergbestigningens legender.
Da vi tog til Peru, var jeg 25. Simon var 21.
Vi havde klatret en del i Alperne.
At bestige hidtil ubestegne bjerge eller at finde nye ruter -
- var det, mit liv som bjergbestiger var rettet imod.
En ven, der havde klatret meget i Sydamerika, -
- havde set bjergsiden midt i 70'erne.
Han sagde, at den ville "være en udfordring."
Den var den sidste ubestegne bjergside i kæden.
Der var noget helt ukendt.
Det dragende er at træde ind i det ukendte.
Det var en øde plet to dages vandring fra nærmeste vej.
Bjergene forekom meget høje sammenlignet med Alperne.
Vi nåede et punkt neden for Siula Grande.
Vi kunne ikke tage æslerne med længere end hertil.
Vi var vel 6-7 km fra foden af bjergene.
Vi vidste, at Siula Grande lå på den anden side. Vi kunne ikke se det.
Vi havde mødt en gut, Richard Hawking, som havde rejst rundt alene.
Vi spurgte, om han ikke ville slutte sig til os.
Han sagde, at han intet vidste om bjergbestigning.
Jeg anede ikke, hvor i Peru jeg var, -
- eller hvad jeg indlod mig på.
Richard skulle med, -
- fordi han i base camp'en kunne holde øje med grejet.
Jeg lærte Simon ganske godt at kende. Måske på grund af hans personlighed.
Eller fordi han var mere overbærende -
- over for en ikke-bjergbestiger.
Men det var meget svært for mig at komme ind på livet af Joe.
Jeg var langt mere ambitiøs end Simon.
Siula Grande betød meget.
Vi vidste, at en del ekspeditioner havde måttet give tabt.
Havde ingen andre prøvet, ville det være anderledes, -
- men det havde de. Så vi vidste, det var barskt.
Men jeg følte: "Lad os gøre det. Vi er bedre end dem."
Siden 70'erne havde folk prøvet at bestige de større bjergkæder -
- i den såkaldte alpine stil.
Det betyder, -
- at man pakker rygsækken med tøj, mad og klatregrej.
Og så tager man af sted og prøver at bestige bjerget i ét hug.
Man fæstner ikke reb i forvejen -
- og har ikke lejre, man udgår fra og vender tilbage til.
Det er den "rene" måde og måden, Joe og jeg besteg Siula Grande på.
Det er en meget forpligtende måde, for der er ingen nødudgang.
Går noget galt, kan det blive særdeles alvorligt.
Der er ingen redning. Ingen helikopter, ingen andre mennesker.
Der er ingen fejlmargen.
Kommer man slemt til skade, dør man formentlig.
Jeg havde ikke set siden fra den vinkel. Den så stejl ud.
Jeg tænkte:
"Du godeste, det er stort."
Det så sværere ud, end jeg havde forventet.
Men jeg var spændt.
1. DAG
Det var pragtfuldt at gå i gang. Det var det, vi levede for.
Jeg elsker selve bevægelserne. Det er en pragtfuld fornemmelse.
Det er som en kombination af ballet og gymnastik.
Blandingen af kraft og ynde.
Jeg synes, at bjerge er de smukkeste steder på jorden.
Når jeg er der, får jeg en utrolig følelse af rummelighed og frihed -
- på afstand af vores trange hverdag.
Vi kom overraskende hurtigt op over isen, cirka 300 m.
Vi nåede et punkt, -
- hvor isen løber i klippelagene og i lodrette kaskader.
Der begyndte vi så at sno os igennem.
At man er bundet til sin makker betyder, -
- at man nærer kolossal tillid til en andens evner og dygtighed.
Men på et tidspunkt tænker man: "For Guds skyld, fald ikke ned her."
I stedet for at redde en kan rebet slå ihjel.
Falder din makker, og rykker hans grej sig løs, dør man. Man ryger med.
Vil man klatre på den måde, må man stole fuldstændig -
- på sin makker.
Vi var ret tilfredse sidst på dagen. Vi havde klatret langt og godt.
Vi var temmelig sikre på, at det ville lykkes os.
2. DAG
I den højde dehydrerer man kolossalt.
Man skal drikke 4-5 liter dagligt.
Det kan man kun ved at smelte sne.
Alt tager så lang tid.
At smelte en smule i den højde tager lang tid.
En times tid til et par kopper.
Derfor smeltede vi nok ikke så meget, som vi burde.
Vi havde heller ikke så meget gas.
Vores liv er ikke forbundet med så mange risici normalt.
Tilfører man det et risikoelement, kommer man væk fra monotonien.
Det får en til at føle sig mere levende.
Jeg havde aldrig været så højt oppe. Det er yderst anstrengende.
Det er teknisk svært og skræmmende.
Hjertet hamrer på grund af højden.
Det var blevet meget koldt.
Vi var oppe i 6100-6200 m højde. Det blæste og begyndte at sne.
Det væltede ned med laviner af puddersne på hele bjergsiden.
Sneen klæbede til tøjet og frøs.
Det var som en rustning.
Den sidste fase var nogle hundrede meters mareridtsagtig klatren.
Underlaget var ustabil puddersne. Det var umuligt at fæstne ankre.
Fysisk var det yderst trættende.
Man klatrer med hele kroppen.
Det tog os det meste af 5-6 timer at klatre cirka 60 m.
Vi fortsatte længe efter mørkets frembrud.
Jeg frøs bittert, for jeg sad stille, -
- mens Simon prøvede at klatre.
Jeg var ved at blive nedkølet.
Jeg vidste, at hvis vi bare blev ved, ville det ende med en katastrofe.
Så vi lavede en snehule.
3. DAG
Næste morgen i godt vejr så vi, hvad vi havde prøvet at bestige.
Det var Andesbjergenes mareridt: Udhæng af puddersne -
- udskåret af den faldende sne.
Aflejringer og gevækster og gesimser alle vegne.
Vi havde hørt om de sære puddersne-forhold i Andesbjergene.
Men vi havde aldrig set dem.
Jeg kender ikke fysikken bag, at puddersne kan hænge sådan.
I Alperne ville den glide af, hvis vinklen var over 40 grader.
Det er noget af den mest risikable, -
- skræmmende og farlige klatring, jeg nogensinde har været med til.
Vi var bange -
- for at nå et dødt punkt, hvor vi ikke kunne nå højere.
Vi vidste, vi ikke kunne komme samme vej ned.
Vi klatrede ind i en fælde.
Ikke nok med det. Vi kunne også se et fald på 1,5 km forude.
Så det var en stor lettelse, da vi kl. 14 -
- nåede nordkammen og kom væk fra vestsiden.
Vi svor aldrig at ville nærme os snegesimser i Andesbjergene igen.
Vi var temmelig trætte, da vi nåede kammen.
Jeg var helt færdig, og jeg tænkte: "Skide være med toppen."
"Jeg gider ikke kravle helt derop."
Men så tænkte vi:
"Nu er vi nået så langt, så vi må tage toppen med."
Der er langt ned, ikke?
Prøv at se der.
Jeg kan ikke lide bjergtoppe. 80% af ulykkerne sker nemlig på nedturen.
Vi havde forinden besluttet, at vi ville ned langs kammen i nord -
- til en sænkning mellem Siula Grande og bjerget Yerupaja.
Derfra kunne vi så fire os ned ad et mindre stykke af bjergsiden.
Der begyndte at komme skyer fra øst. Store skyer.
Vi forventede, at kammen ville være nem at komme ned ad, -
- at vi nærmest ville kunne gå.
Men det blev meget vanskeligt.
Det var skrækkeligt. En lodret vestside med hængende snekamme.
Og på østsiden stejle sneflader, der strakte sig 1000 m under os.
Det kom som et chok.
Og det var farligt. Vi mistede lidt kontrollen.
En halv til en hel time efter at have forladt toppen var vi faret vild.
Alt var hvidt. Vi kunne intet se.
Gennem et hul fik jeg øje på kammen -
- og begyndte at klatre tilbage.
Jeg vidste ikke, på hvilken side af kammen jeg var.
Der hang en enorm hylde af sne og is, som jeg var på vej op over.
Jeg hang og kiggede ned, -
- mens al den her sne og is faldt ned ad Siula Grandes vestside.
Jeg kom op på kammen igen og råbte til Joe: "Jeg har fundet kammen!"
Vi havde håbet at nå ned den dag.
Men da det blev mørkt, var vi stadig meget højt oppe. 6100 m.
Og om aftenen, da vi smeltede sne, løb vi tør for gas.
4. DAG
Det var tydeligt, at vi havde valgt den værste del af kammen.
Jeg var ret sikker på, at vi ville nå vores base camp samme dag.
Og jeg mente, at hele turen nu var hjemme.
Jeg var foran Simon.
Pludselig var der den her lodrette mur, der delte kammen.
Jeg kom ned på hænder og knæ, bankede mine økser i isen -
- og sænkede så mig selv ned ad isskrænten.
Når man slår sin økse i isen, hører man efter lyden og ser på den.
Jeg hang i de to økser og tog hammerøksen frem.
Jeg ville placere den i ismuren, svang den og spidsen røg ind.
Og så kom der ... en besynderlig lyd.
Jeg hev den ud.
Der skulle være fuldstændig sikre økseplaceringer -
- hele vejen ned.
Så skulle jeg lige til at banke den ind i isen igen.
Smerten strømmede gennem låret. Det gjorde vanvittig ondt i knæet.
Slaget havde drevet mit skinneben direkte gennem knæleddet.
Da skinnebensknoglen ramte lårbensknoglen, -
- splittedes den og fortsatte.
Smerten var vanvittig stærk, og jeg kunne ikke håndtere den.
Jeg lå og pustede og kiggede mod vest og så, -
- at vi var på højde med lrasas top.
Så jeg vidste, hvor højt vi var oppe.
Jeg tænkte: "Jeg kan sgu ikke have brækket mit ben, for så dør jeg."
Så slækkedes rebet.
Det betød, at Simon var på vej ned til mig.
Jeg kunne ikke mærke nogen knogle. Jeg fik ikke blod på hånden.
Og smerten havde fortaget sig. Måske var jeg lidt af en svækling.
Det var nok bare et sprængt ledbånd.
Jeg prøvede at rejse mig op.
Så gav knoglen efter, og det knasede.
Så vidste jeg, den var brækket.
Jeg glemmer aldrig hans blik.
Chok og desperation. Rædsel. En mængde ting i et eneste blik.
Han spurgte, om alt var okay.
Og jeg var vist på nippet til at sige: "Jeg har det fint" -
- men sagde så: "Nej, jeg har brækket benet."
Jeg følte mig helt fortabt og tænkte:
"Vi er færdige. Vi er heldige, hvis en af os slipper godt fra det her."
Tanken strejfede mig, -
- at hvis han gled ned, kunne jeg bare fortrække -
- og selv komme ned -
- uden alt besværet med ham og den situation, vi var havnet i.
Han gav mig nogle hovedpinepiller.
Han sagde ikke rigtig noget.
Det var, som om ... Han vidste, hvad det betød.
Han vidste ... og jeg vidste, at han var nødt til at forlade mig.
Han kunne have sagt: "Jeg skaffer hjælp."
Og jeg kunne have sagt: "Ja ..." Der var jo ingen hjælp.
Det havde været en nem måde at sige det på.
Jeg tror ikke, at vi alvorligt troede på, at der var noget valg.
Jeg kan ikke præcist sige, hvorfor jeg troede, der var sket noget.
Jeg tænkte først: "Er en af dem død, eller er de begge to døde?"
"Og hvis en af dem er død, hvem ønsker jeg så kommer tilbage?"
Det er nok kynisk at sige det, men jeg havde foretrukket Simon.
Jeg tænkte: "Nå, han går altså ikke."
Jeg genvandt roen og formåede at koncentrere mig om, -
- hvordan jeg skulle få ham ned ad bjerget.
Vi diskuterede, hvad vi skulle gøre.
Vi havde to reb a 45 m.
I alt havde vi et 90 m langt reb med en knude på midten.
Med en af os i hver ende kunne han i teorien fire mig 90 m ned.
Jeg kunne ikke finde forankrings- punkter, så jeg gravede et sæde -
- og satte mig og stemte imod.
Jeg lagde mig mellem hans ben.
Så prøver vi.
Og så begyndte Simon at fire mig ned.
Jeg firede ham en reblængde ned, altså 45 m.
Så kom knuden, men den kunne ikke passere rebbremsen.
Så han holdt igen, og jeg stod på mit raske, venstre ben.
Dermed fjernede jeg vægten fra rebet, -
- så han kunne frigøre det, -
- placere det i bremsen igen -
- med knuden på den anden side, -
- fæstne det til sig selv og fire mig de sidste 45 m ned.
Så sikrede han sig nogenlunde, hvorpå jeg klatrede ned.
Og så gentog vi det.
Han prøvede at fire mig hurtigt ned.
Men så bankede min fod ind i muren, og mit knæ blev bøjet.
Det gjorde vanvittig ondt.
Jeg blev vred på ham, fordi han påførte mig smerter.
Men jeg vidste godt, at han måtte gøre det sådan.
Han havde intet valg.
Han så meget sammenbidt ud, kan jeg huske.
Jeg tænkte på, om han var pissetræt af det hele.
Jeg kunne desværre ikke tage mig så meget af hans skrig, -
- for vi skulle ned.
Vi gravede huller, han kunne sidde i, i puddersneen.
De holdt så længe, som det tog ham at fire mig ned.
Faktisk gik de i opløsning, -
- og han firede mig ned i et reb på 8,8 mm -
- med forfrosne hænder.
Det var ret forbløffende.
Jeg har aldrig hørt om en lignende redning.
Det stormede voldsomt.
Jeg ved ikke, hvad kuldeindekset var. Det føltes som minus 80.
Jeg havde mistet knap en liter blod. Jeg var i chok og stærkt dehydreret.
Det var her, vi burde have gravet en snehule, søgt læ, -
- have lagt os i soveposerne og drukket noget varmt.
Men vi havde ingen gas.
Så mistede vi overblikket, for vi kunne ikke grave en snehule -
- og dermed risikere at blive fanget i en uophørlig storm.
Det begyndte at lysne lidt, for vi var ved at være nede.
Jeg tænkte, at så var der måske en tur til, så var vi på gletsjeren.
Med ét føltes det hårdt mod albuen, som is. Og det blev stejlere.
Og jeg blev rædselsslagen.
Jeg skreg til Simon om at stoppe, men han kunne ikke høre mig.
Jeg mærkede, at der kom mere vægt på rebet.
Men jeg tænkte ikke over det, andet end at "han var på stejlere grund".
Jeg kiggede ned og så, at der var et stort fald.
Jeg blev forfærdet over at se, hvad jeg havde passeret.
Jeg kunne se en dyb gletsjerspalte under klippen ca. 25 m under mig.
Jeg prøvede at få fat i økserne for at nå væggen.
Netop som jeg begyndte på det, begyndte jeg at dale igen.
Jeg tænkte: "Lad være!"
Der var ikke reb nok til, at jeg kunne nå bunden.
Og kunne jeg ikke lette vægten, kunne han ikke flytte rebet.
Så jeg skreg.
Jeg fortsatte nedfiringen, til jeg nåede knuden.
Så rykkede jeg i rebet. Det var mit signal til ham om at lette på vægten.
Men der skete intet.
Og der skete stadig intet.
Jeg vidste, at der kun var én udvej: At jeg klatrede op ad rebet.
Jeg havde to prusikslynger. Det er tynde reb.
Man laver en særlig knude, som kan køres op ad rebet.
Når man trækker til, strammes knuden.
Og så på med en karabinhage, og så kan man stå i slyngen.
Og har man en mere, skubber man dén opad.
Så sætter man foden i den slynge, der nu er højere.
Jeg prøvede at holde mig oprejst for at holde rebet på plads -
- og forsøgte så at komme det inden om sig selv. Det her fordømte reb.
Jeg kunne slet ikke mærke mine fingre.
Jeg prøvede at få det på plads og brugte tænderne for at få det rundt.
Mine hænder var kolde. Mine fødder ... Jeg var iskold.
Når man sidder, får man ingen varme.
En desperat situation forværret af, at jeg ikke anede, hvad Joe lavede, -
- eller hvordan hans situation var.
Jeg kunne ikke regne ud, hvorfor han var så længe -
- om at lette på vægten. Der var ingen fornuftig forklaring på det.
Jeg fik fæstnet en slynge, som jeg hægtede til brystet, så jeg stod op.
Jeg prøvede at få den anden sat fast, men havde stort besvær med hænderne.
Så tabte jeg den fordømte ting. Jeg så den falde.
Så vidste jeg, jeg var færdig.
Jeg kunne ikke klatre op.
Man kan ikke klatre tag for tag. Især ikke, når ens hænder er frosne.
Der var intet at gøre. Jeg følte mig fuldstændig hjælpeløs.
Og meget vred.
Jeg kunne intet stille op. Jeg kunne ikke få vægten fra rebet.
Jeg sad der bare. Der gik vel en time til halvanden.
Det blev stadig mere desperat. Jeg kæmpede for at blive siddende.
Det her sukkeragtige sæde i sneen gled lidt efter lidt væk under mig.
Så min situation blev ... Den blev virkelig desperat.
Jeg tror, jeg var slået ud psykisk.
For jeg kunne intet gøre.
Så jeg hang bare og ventede på at dø.
Jeg tror, det var gået ret hurtigt.
Kuldeindekset var meget lavt.
Jeg bevægede mig ned ad bjerget i små, rykvise bevægelser, -
- fordi den bløde, sukkeragtige sne sank sammen under mig.
Jeg regnede med, at han røg ud over. Jeg kunne ikke gøre noget.
Så ville han falde omkring 100 m.
50 m fra mig ville han falde dobbelt så langt, og han ville dø.
Og han vidste ikke, om jeg var 3 m fra jorden eller 30 cm fra jorden.
Men jeg tror, han vidste, han skulle dø.
Så kom jeg i tanker om, at jeg havde en lommekniv øverst i min rygsæk.
Jeg fattede beslutningen ret hurtigt.
Det forekom mig at være det rigtige at gøre under omstændighederne.
Jeg kunne på ingen måde blive, hvor jeg var.
Før eller senere ville jeg blive trukket ned.
Jeg fik rygsækken af, -
- fik lynet den op og taget lommekniven ud.
Det var en frygtelig nat.
Det nagede mig at tænke på, hvad der var hændt Joe.
Det tog mig lang tid at blive varm, -
- og det lykkedes ikke rigtig. Det var en meget kold nat.
Jeg følte en overvældende tørst.
Jeg kunne nærmest lugte vandet i sneen omkring mig.
Jeg fornemmede det meget stærkt.
Det var højst besynderligt.
Jeg anede ikke, hvad der var sket.
Det skrånede til begge sider. Og jeg gled -
- i mørket.
Jeg var nok faldet 45 m i alt.
Jeg var ret overrasket over at være i live.
Strålen fra pandelampen lyste ned og ned, -
- til mørket åd den.
Jeg følte mig meget modløs og meget, meget sårbar.
Var jeg landet 1 m længere til højre, var jeg forsvundet i et enormt hul.
Jeg fik meget hurtigt fæstnet en isskrue.
Derefter så jeg mig omkring og tænkte:
"Det her er nærmest umuligt at komme ud af."
Mit reb gik samtlige 25 m op til det lille hul.
Og jeg tænkte: "Simon er for enden af det."
Men jeg var vis på, han var død.
Jeg tænkte bare, at hev jeg i rebet, ville det stramme om ham.
For han ville være røget ud over klippen og ved siden af spalten.
Og som han lå der som en kontravægt, -
- ville rebet løbe tilbage i spalten.
Så hvis jeg trak i rebet, ville det stramme om hans krop.
Men der blev bare ved med at komme reb.
Så snart jeg så det, vidste jeg, at det var blevet skåret over.
Så tænkte jeg: "Du kommer til at dø her."
Jeg havde en behagelig følelse af, at det betød, at Simon var i live.
Simon!
Når jeg overvejede min situation, så var udsigterne forfærdelige.
Man dør ikke af et brækket ben.
Jeg tror nok, jeg slukkede lampen for at spare på batterierne.
Det var mørkt, og det begyndte at gå mig på.
Der er noget ved gletsjerspalter.
Der er en gru over dem. Det er ikke et sted for levende mennesker.
Jeg kunne høre isen knage og vindens hylen.
Jeg tændte for lyset igen. Jeg brød mig ikke om mørket.
Jeg følte mig helt alene.
Og jeg var meget bange.
Jeg var også ... Jeg var 25 og i god form.
Jeg var superambitiøs.
Det var vores første tur, jeg ville klatre overalt.
Det virkede ... Det her indgik ikke i vores planer.
Klokken må have været mange.
Jeg var temmelig sikker på, at jeg ikke slap ud.
ldiotisk ... ldiotisk ...
ldiotisk. ldiotisk!
ldiotisk!
Som bjergbestiger må man altid have styr på sig selv.
Så den adfærd må siges at være tegn på fiasko. Jeg var i panik.
Lort! Forpulede Lort! Forpulede lort!
Det var barnligt. Jeg græd og græd.
Jeg havde troet ...
Jeg havde troet, jeg var stærkere end som så.
5. DAG
Det lysnede, så klokken har været 5 eller 6.
Jeg begyndte at skrige Simons navn igen.
Jeg kom op og gjorde mig i stand inde i snehullet og pakkede sammen.
Jeg følte en forfærdelig gru.
Jeg var meget sikker på, at Joe var blevet dræbt, -
- og at nu skulle jeg dø som en eller anden slags gengæld.
Men frem for at sidde der og have ondt af mig selv, -
- besluttede jeg mig for at kravle videre og dø på vejen ned.
Det gik meget hurtigt stejlt nedad, så jeg gik uden om det stejle område.
På vejen kunne jeg se isudhænget, jeg havde firet ham ned over.
Han havde hængt i luften, -
- og derfor havde han ikke kunnet lette vægten.
Længere nede så jeg til min rædsel, -
- at der var en enorm gletsjerspalte.
Den var omkring 10 m bred og bundløs, som jeg så den.
Han ville stå op med morgengryet. Jeg var afsindigt tørstig.
Han ville være gået ned efter vand og ville have prøvet at finde mig.
Jeg standsede og råbte ned i spalten.
Jeg råbte og råbte: "Joe, Joe."
Set i bagklogskabens lys -
- burde jeg efter at have kappet rebet have undersøgt spalten -
- for at se, hvor han var, men ...
Oprigtig talt, så strejfede tanken mig ikke.
Jeg var simpelthen overbevist om, at han var død.
Ved titiden var jeg fuldstændig overbevist om, at jeg var alene.
At ingen ville komme og hente mig.
Jeg var opdraget som gudfrygtig katolik, -
- men var for længst holdt op med at tro på Gud.
Jeg havde tit tænkt på, om jeg i en krisesituation -
- ville vende på en tallerken, sige et par Ave Maria'er -
- og bede om hjælp.
Men det faldt mig aldrig ind.
Og det betød, at jeg ikke tror.
Og jeg tror, at når man dør, dør man. Der er intet hinsides.
Der er intet.
Så tænkte jeg: "Kan jeg klatre ud herfra?"
25 m is. Det kunne jeg ikke engang klare med et rask ben.
Jeg vidste, at de begge to var døde.
Men jeg kunne ikke bare forlade lejren.
Dels vidste jeg intet om dem bortset fra deres fornavne, Joe og Simon.
Jeg kendte ikke deres efternavne, og jeg vidste intet om dem.
Og så fik jeg den sære idé, at hvis de faldt ned, -
- ville de lande for foden af bjerget.
Og så mente jeg, at jeg måske kunne se dem fra bunden af gletsjeren.
Så jeg drog af med det mål at nå så langt, jeg kunne.
Jeg begyndte at bevæge mig ned ad gletsjeren.
Jeg var stadig sikker på, at jeg ville dø.
At krydse en gletsjer alene er særdeles farligt.
For der er spalter i isen, og sneen skjuler dem.
Heldigvis fandt jeg svage spor, fra da vi begyndte opstigningen.
Det var først, da jeg forlod gletsjeren, -
- at jeg indså, at jeg ville nå ned, at jeg ville klare det -
- og overleve.
Jeg kan ikke rigtig beskrive, hvor skræmmende natten havde været.
Jeg tænkte, at sådan ville det vare ved i dagevis.
Man må konstant tage beslutninger.
Selv, hvis de er forkerte.
Ellers er man færdig.
Hvis ikke jeg ville dø der, -
- var min eneste mulighed at gå længere ned.
Jeg vidste ikke, hvad jeg ville finde dernede.
Jeg håbede bare, at der ville være en vej ud -
- af is- og snelabyrinten.
Jeg tumlede virkelig med beslutningen.
Jeg var så bange for at gå længere ned.
Den anden mulighed var at blive og blindt håbe på, at det nok gik.
Men det vidste jeg, det ikke ville.
Jeg havde ikke lyst til at kigge ned.
Jeg var skrækslagen ved tanken om, at der bare var et tomrum.
Jeg slog ikke knude nederst på rebet.
Hvis der intet var, ville jeg alligevel ikke kunne holde fast.
Så ville jeg falde ned, og så ville det gå hurtigt.
Jeg tænkte: "Du godeste, hvor er det stort."
På det tidspunkt var jeg fysisk fuldstændig færdig.
Jeg vaklede ned ad aflejringerne og var desperat af tørst.
Tankerne hvirvlede rundt i hovedet på mig. Skyldfølelse. Sorg.
Hvordan i alverden skulle jeg få fortalt Joes forældre det?
Og mine venner. Og Richard.
Tanken strejfede mig, at jeg kunne finde på en historie, -
- der stillede mig i et bedre lys.
Det overvejede jeg faktisk i nogen tid.
Det eneste billede, der hænger ved fra tiden i Peru, -
- er synet af den her skikkelse.
Han var ganske tæt på, før jeg kunne se, hvem det var.
Han så helt forfærdelig ud.
Han var ikke til at genkende.
Jeg sagde: "Hvor er Joe?" Han svarede bare: "Joe er død."
Jeg fortalte hele historien på vejen hen til lejren.
Jeg fortalte, hvad der var sket.
Han var ikke det mindste fordømmende -
- over for mig og det, jeg havde gjort. Han tog det meget roligt.
Jeg havde nok firet mig 25 m ned -
- fra stedet, hvor isskruen sad.
Det lod til, at jeg havde nået bunden af spalten, -
- der var timeglasformet.
Der var nok 50 m til loftet.
Det er vist som kuplen i St. Paul's.
Jeg kiggede ned, og der var bare sne.
Så tænkte jeg: "Det her er spaltens bund."
Cirka 15 m fra mig skrånede det opad.
Og øverst oppe skinnede solen gennem et hul.
En stor solstråle lyste ind.
Det var den udvej, jeg havde ledt efter.
Jeg tænkte: "Den skråning kan jeg godt klare. Det gør jeg fandeme."
Jeg kravlede hen over bunden. Jeg kravlede først på maven.
Så hørte jeg noget give efter under mig.
Det gik op for mig, at bunden ikke var massiv. Der var hult nedenunder.
Jeg blev skrækslagen.
Pludselig var det som at bevæge sig på en æggeskal.
Hvis jeg røg igennem, ville jeg aldrig nå skråningen.
Og den var min redning.
"Nu er jeg der. Det her er fast."
Jeg fik sat min isøkse i og begyndte at mave mig op.
Det gjorde vanvittig ondt.
Når jeg hoppede, landede benene samtidig.
Jeg prøvede at komme i en position, hvor min venstre fod kom først.
Men jeg endte uvægerligt på det brækkede ben.
Jeg kunne mærke knoglen, der bevægede sig.
Jeg var ved at besvime.
Det var ulidelig smertefuldt.
Det var en strålende solskinsdag.
Verden var kommet til live igen.
Jeg lå i sneen og lo.
Sådan var lettelsen over at være sluppet ud.
Jeg så på gletsjeren og tænkte: "Du er slet ikke kommet i gang."
Der var kilometervis af rigtig slemt terræn.
Og jeg sad vist bare og funderede.
Her havde jeg gennemført mit livs allerhårdeste klatring.
Efter sådan en tur er man udmattet i dagevis.
Man bare spiser og drikker og sover. Det havde jeg altså lige overstået.
Jeg havde et alvorligt knoglebrud, var dehydreret og havde ingen mad.
Og så skulle jeg ud i dét. Det er simpelthen fysisk umuligt.
Så slog det mig, at jeg måske skulle fastsætte bestemte mål.
Jeg så mig omkring og tænkte:
"Hvis jeg kan nå den spalte på 20 minutter, så gør jeg det."
Nåede jeg det på 18 minutter, blev jeg hysterisk glad.
Tog det mig 24 minutter, var jeg på grådens rand. Det blev en besættelse.
Jeg ved ikke, hvad det var. Jeg tror, -
- jeg i store træk vidste, hvad der skete: Det, jeg måtte gøre, -
- var så stort, at jeg ikke kunne håndtere det.
Jeg fulgte Simons spor hen over isblokke og uden om spalter.
Jeg tænkte, at medmindre jeg fandt hans lig, -
- ville sporene føre mig gennem det her minefelt af spalter.
Man er omgivet af kæmpebjerge, af høje bjergvægge.
De får en til at føle sig lille og sårbar.
Man spekulerer på, om et eller andet ondskabsfuldt væsen er ude efter en.
Det var, som om nogen hele tiden drillede en myre -
- og lagde den ting i vejen for til sidst at træde på den.
Simons spor var ved at forsvinde.
De var min livline væk fra gletsjeren.
Jeg var ved at blive helt desperat.
Jeg kravlede videre i mørke. Det var tåbeligt.
Men jeg var bange, og prøvede bare at se Simons spor.
6. DAG
Om morgenen denne solrige dag var alle spor forsvundet.
Jeg startede tidligt.
Nu og da måtte jeg op på et ben og kigge for at finde vej.
Så satte jeg mig igen og kravlede videre.
Der var et skrækkeligt område med spalter lige ved kanten.
Jeg endte i et virvar af dem.
Pludselig nåede jeg et sted, hvor jeg kunne se is og så klipper.
Det var nok mig, der talte om at tage af sted.
Jeg var urolig for Simon.
Jeg fandt det bedst at komme væk fra stedet, hvor det var sket.
Jeg ønskede ikke at komme væk straks.
Jeg trængte til et par dage, hvor jeg kunne få samlet tankerne -
- og genvinde kræfterne.
Jeg brugte lang tid på at vaske mig.
Det var rart at få vasket hår, -
- at få vasket ansigtet og blive barberet.
At få ...
Jeg fik resterne af bjerget ud af kroppen.
Jeg var så tørstig.
Hvor meget sne man end spiser, rækker det ikke.
Jeg så klippestykkerne og vidste, hvor langt væk de var.
Og det var førte gang, jeg tænkte på, om jeg kunne magte distancen.
Jeg lagde alt mit grej fra mig.
Jeg kunne ikke klatre over klippestykkerne. De var for store.
Den eneste mulighed var at prøve at hoppe.
Jeg vidste, at jeg ville falde.
Jeg faldt for hvert spring.
Hver gang var det som at brække benet. Jeg så tilbage ...
... og var nået 25 m, og det havde taget timer. Og smerten ...
Jeg kan være sindssygt stædig.
Jeg vil helst have, at tingene sker på min måde.
De skete absolut ikke på min måde i de dage.
Jeg så på et klippestykke og sagde: "Jeg er der om 20 minutter."
Når jeg havde besluttet at nå det på 20 minutter, -
- så ville jeg sgu.
Det hjalp.
For halvvejs smertede det, -
- så jeg ikke kunne udholde tanken om at falde på det igen.
Men så tænkte jeg: "Jeg skal derhen."
"Jeg bliver liggende." Men så: "Nej, der er kun 10 minutter igen."
Det var, som om en kølig, pragmatisk del af mig sagde:
"Du må gøre sådan og sådan, hvis du vil opnå dét."
"Kom så. Videre. Videre."
"Godt, op med dig og forfra."
Det var meget vedholdende og meget tydeligt.
Næsten som en stemme. Eller en del af mig, der gav mig besked.
Meget kold.
Uden sympati.
Ingen anerkendelse af min træthed eller smerter.
Det var højst besynderligt.
En del af mig sagde hele tiden: "Videre. Ikke mere hvil. Videre."
Mens en anden del -
- nærmest så sig omkring og sugede indtrykkene til sig.
Som timerne gik, og dagen tog til, blev det mere og mere besynderligt.
Jeg var meget tørstig og dehydreret.
Det pinefulde var, at alle de her klippestykker lå oven på gletsjeren.
Og man kunne hele tiden høre vandet risle.
Jeg faldt og kunne høre vandet og begyndte at grave efter det.
Jeg kunne ikke nå ned til det.
Det var ved at drive mig til vanvid, at jeg kunne høre vand.
Jeg var bekymret for Simon, for hans helbred.
Fingrene så slemme ud på grund af forfrysninger.
Og jeg syntes ikke, det var et sted at blive.
Vi gjorde klar til at tage af sted næste morgen.
Til sidst faldt jeg sammen mellem klipperne.
Jeg sov ikke godt. Mit ben gjorde meget ondt. Det var pinefuldt.
Det var den første nat uden storm.
Det sneede ikke. Det regnede ikke. Jeg kunne se stjernerne.
Jeg lå på ryggen i en uendelighed -
- og stirrede på stjernerne.
Jeg fik en sær fornemmelse af at have ligget der i århundreder.
Jeg blev en del af klipperne, af det sted, jeg aldrig skulle forlade.
7. DAG
Solen stod op og begyndte at varme.
Det ville være dejligt bare at ligge der.
Ubevægelig, så det ikke gjorde ondt. Jeg var bare så tæt på at gøre det.
Jeg troede oprigtigt ikke, at jeg kunne klare det, og at jeg ville dø.
Og det tog jeg til mig på en meget nøgtern måde.
Så det forekom irrationelt at kravle videre, hvis ikke det nyttede noget.
Jeg tror, at ensomheden, følelsen af at være forladt, -
- var der hele tiden.
Jeg kravlede ikke, fordi jeg troede, jeg ville overleve.
Jeg ville ...
... være hos nogen, når jeg døde.
Det var vel en symbolsk handling -
- for at sige farvel til ham. Altså i mit eget sind.
Jeg drak litervis af det.
Det var som at hælde brændstof på.
Jeg kunne straks mærke kræfterne vende tilbage.
Jeg tissede i bukserne, og jeg kunne lide den varme fornemmelse.
Det var en langsom, vedvarende reduktion.
Ikke bare fysisk. Det var åbenbart.
Men det hele, en selv.
Jeg følte, at der intet var tilbage. Og jeg var også ligeglad.
Ingen værdighed. Jeg var ligeglad med, om jeg var tapper eller svag.
Man bliver nærmest til intet. Det var mærkeligt.
Jeg prøvede fortsat mig selv af med de 20 minutter fra sted til sted.
Så fik jeg øje på fodsporene.
Jeg var sikker på, at det var Simons og Richards.
De var oven over mig. Og de fulgte efter mig.
Så jeg kravlede videre nedefter.
Jeg var helt overbevist om, at de gik et sted bag mig.
Jeg kan huske, jeg tænkte: "Det er idioti. De vil hjælpe dig."
Så overbeviste jeg mig selv om, at de fulgte efter -
- for ikke at gøre mig flov over, at jeg havde tisset i bukserne og grædt.
Jeg ved ikke, hvor længe det varede. En times tid, måske.
Jeg var overbevist om det, og så var det som at prikke hul på en boble.
Jeg indså, at de ikke var der.
Og så følte jeg mig fuldstændig knust.
Klokken var omkring fire, da jeg nåede søen.
Jeg vidste, at der var en morænedæmning i den fjerne ende.
Derfra ville jeg kunne se ned i dalen, hvor lejren lå.
Faktisk ville jeg kunne se teltene.
Det var første gang, jeg troede, det ville lykkes mig. "Jeg kan godt."
Næsten i samme øjeblik dukkede det næste problem op:
Er der så nogen?
Der var gået fire dage, siden jeg havde set Simon.
Og efterhånden nåede jeg frem til: "Hvorfor skulle de dog være der?"
Det blev mørkt klokken seks, og jeg tænkte: "Jeg skal nå derhen."
Jeg skyndte mig alt, hvad jeg kunne.
Den eftermiddag var jeg plaget -
- af en forfærdelig fornemmelse af, at de var væk.
Jeg havde ikke taget mig af, hvordan vejret var.
Mellem klokken fire og seks havde vejret skiftet.
Så da jeg kiggede ned i dalen, var den fuld af skyer.
Simon!
Jeg lyttede intenst efter et fløjt eller et råb.
Men jeg hørte intet.
Jeg sad længe og græd og var i vildrede.
Så overvejede jeg at kravle i soveposen.
Men det forekom mig at være et ynkeligt endeligt. I en sovepose.
Så tænkte jeg: "Du kan lige så godt fortsætte og dø dernede et sted."
Lad være med at dreje ...
Jeg ved ikke helt, hvad der skete resten af den nat.
Jeg holdt op med at se på uret, og så begyndte alt at gå i opløsning.
Jeg tror, jeg gik fra forstanden og ikke længere vidste, hvad jeg gjorde.
Jeg husker ikke, at jeg tænkte på nogen ...
... på nogen, jeg elskede eller sådan.
På et tidspunkt rumsterede en melodi i mit hoved.
Den var af Boney M.
Faktisk bryder jeg mig ikke om Boney M's musik.
Hvem er det?
Den blev bare ved og ved i timevis.
Det var ulideligt. Den skulle væk, så jeg kunne tænke på andre ting.
Jeg blev ved med at tænke: "Jeg dør kraftstejleme til Boney M."
Jeg husker, at jeg ... Jeg vågnede ikke, -
- for jeg var vågen. Men jeg kom til bevidsthed.
Det var som at vågne.
Og så sad jeg der. Jeg anede ikke, hvor jeg var.
Det var mørkt. Jeg troede, jeg var på gletsjeren -
- eller på en p-plads, hvor jeg havde fået bank.
Og så sank jeg hen igen.
Jeg kan huske, at jeg kunne lugte noget.
Det var en meget kraftig lugt.
Den virkede som lugtesalt, der skar igennem mit delirium.
Jeg forstod ikke, hvad det betød. Jeg var evigheder om at fatte det.
Jeg troede, det var mig selv.
Så gik det langsomt op for mig.
Jeg var kravlet gennem lejrens latrin.
Og så gik det op for mig, at jeg var tæt på teltene.
Simon!
ldet jeg råbte, tænkte jeg: "Så er det slut."
"Hertil og ikke længere."
Jeg var ude af stand til at komme videre.
Jeg begik den fejl at nære et lille håb om, at de stadig var der.
Da jeg så råbte, og de ikke var der, -
- vidste jeg, at jeg var død.
I det øjeblik, da ingen besvarede mit råb ...
Det var ...
Der forsvandt noget i mig.
Mit væsen forsvandt.
Jeg vågnede op uden rigtig at vide hvorfor.
Jeg blev opmærksom på den sære atmosfære.
Vinden hylede udenfor.
Og så hørte jeg noget ...
Det dæmrede langsomt, -
- at det kun kunne være en ting: Joe, der råbte udenfor.
Men det var jo helt umuligt, for han var jo død.
Han var død for 3-4 dage siden.
Så hørte jeg det igen. Meget tydeligere.
Det lød virkelig, som om en eller anden råbte på Simon.
Jeg blev lidt panisk. "Det kan ikke være Joe, for Joe er død."
"Og hvis han er derude, -
- må det være et forfærdeligt væsen, -
- ikke et menneske, for intet menneske -
- kan gennemleve det og være uden for teltet."
Jeg lå og vidste ikke rigtig, hvad jeg skulle gøre.
Så vågnede Simon.
"Simon". Det var tydeligvis en, der råbte mit navn.
Jeg vidste, det var Joe. Jeg vidste det med det samme.
Jeg så mig omkring -
- og fik jeg øje på den her tingest, der flød rundt.
Simon for naturligvis op.
Pludselig hørte jeg stemmer.
Joe? Er det dig?
Jeg tøvede, for jeg kunne ikke tro, at det var et menneske.
Simon ...
Vi gik langs strømlejet, hvor råbene kom fra -
- 200-300 m fra lejren, og der lå Joe.
Simon ...
Jeg kunne ikke helt tro det, før jeg så ham.
Selv da var det lidt svært -
- på grund af den uhyggelige nat og så hans tilstand.
Den var helt forfærdelig. Han var nærmest spøgelsesagtig.
Jeg måtte næsten knibe mig i armen -
- for at tro, det var sandt, at det virkelig skete.
- Hjælp mig. - For fanden, Joe.
Er du okay?
Simon ...
Han bandede voldsomt.
For fanden! Richard, løft ham op.
Richard, din kraftidiot! Løft ham!
Jeg kan huske, at Simon tog mig om skuldrene -
- og holdt om mig.
Løft benet.
Det kan jeg huske.
Følelsen af en andens favn.
Du er i sikkerhed.
Han sagde tak, fordi jeg havde prøvet at få ham ned ad bjerget.
For det, jeg havde gjort, indtil ...
... jeg kappede rebet.
Han sagde, at han ville have gjort det samme.
Det var det første, han sagde.
Før vi havde gjort noget som helst, sagde han:
"Hvor er mine bukser?"
Så måtte vi forklare, at vi havde brændt dem. Det blev han gal over.
Så kom jeg tilbage til virkeligheden. Gode, gamle Joe var tilbage.
Joe tabte 1/3 af sin kropsvægt under strabadserne.
To år og seks operationer senere besteg Joe bjerge igen.
Han bestiger stadig bjerge.
Simon blev udsat for voldsom kritik -
- fra andre bjergbestigere, fordi han kappede rebet.
Joe har altid forsvaret ham indædt.
Ingen har gentaget -
- Joes og Simons bestigning af Siula Grande.